Vize umírajících osob

[Tento článek byl napsán pro jistý časopis, ale vzhledem k miskomunikaci nebyl zveřejněn.]

Vize lidí na smrtelné posteli odborné lékařské publikace zatím spíš ignorují, ačkoli jsou dobře známé zdravotním sestrám a příbuzným, kteří se starají o umírající. Na profesních internetových forech se zdravotníci o těchto zážitcích otevřeně baví, třebaže vůči pacientům a jejich rodinám většinou zachovávají profesionálně nezaujatý přístup s ohledem na citlivou stránku věci a neznámé světonázory zúčastněných.

Následující fascinující podrobná zpráva od Barbary Cane velmi jasně ukazuje vize, které jsou umírající schopni vnímat současně s běžnou realitou. Barbara popisuje poslední dny své 90leté matky, která o Vánocích roku 2005 umírala na zápal plic. Když ji navštěvovali různí členové rodiny, dokázala s nimi mluvit velmi klidně a srozumitelně a byla naprosto „v obraze“. Mluvila se svým vnukem o jeho plánech do budoucna, o tom, jak je na něj hrdá a jak si přeje, aby žil s dobrou partnerkou, tak jak se poštěstilo jí samotné. Po celou tu dobu byly její srdce a hladina kyslíku monitorovány a vykazovaly stabilní hodnoty.

Během přibližně hodiny, kdy byl její vnuk s ní, se občas zmínila, že si je vědoma toho, že ji hlídají nějací lidé nacházející se v zahradách kolem nemocnice. Nedokázala je popsat, protože byli za křovinami, ale věděla, že tam jsou, aby jí pomohli, „kdyby jí přepadla hlava“. Řekla mému synovi, že v nemocničním pokoji také viděla „tátu“ (jak říkala mému otci) a nijak ji to netrápilo. Můj syn se podíval na její lékařské výkazy a neviděl žádné kolísání hodnot zaznamenaných lékařskými přístroji. Pak s ním dál normálně mluvila. 

Když krátce nato dorazila moje dcera, byla to také opravdu vydařená návštěva. Matka byla klidná a vyrovnaná, a když zmínila a viděla „tyto lidi“, její tep a hladina kyslíku se neměnily. V této době byli „tito lidé“ na oddělení, ale poblíž oken. Byla velmi klidná a vysvětlila, že ví, že je moje dcera nevidí – ale pochopí, „až přijde její čas“. Klidně „těmto lidem“ zamávala, promluvila k nim a představila je mé dceři, jako by s ní mluvili. Pak pokračovala v diskuzi o Vánocích a dalších aspektech normálního života. Po hodině jsem se připojila k dceři a seděly jsme a povídaly si s mou matkou. Mluvila se mnou o mém životě, živě si vybavovala mnoho vzpomínek. Mluvila o mé budoucnosti a stále zmiňovala „tyto lidi“, kteří teď stáli u paty její postele. Řekla nám, že tam zítra nebude, protože „tito lidé“ ji „zvednou, když upadne, a vezmou ji na cestu“. Její komentáře nás poněkud vyděsily, ale byla naprosto klidná.

Kolem 17 hodiny toho odpoledne „tito lidé“ seděli na její posteli vedle její vnučky a ona s nimi vedla třístranný rozhovor. Pak poslala svou vnučku pryč a řekla jí, aby si užila Štědrý večer. Vnučka opustila oddělení, ale čekala na parkovišti, až se k ní připojí její matka.

Dorazila jsem asi o 45 minut později a společně jsme vešly na oddělení. Kolem postele byly závěsy. Podívaly jsme se na monitor a ten ukazoval opravdu vysoký krevní tlak a hladinu kyslíku asi 80%. Vrátily jsme se na sesternu, kde jsme zjistily, že nám volají, abychom se vrátily do nemocnice, protože moje matka měla pravděpodobně infarkt, a sestry čekaly na lékaře. Vrátily jsme se k jejímu lůžku a jedna sestra ji vzala za ruku, aby se ji pokusila probudit. Otevřela oči – ale zdálo se, že ve skutečnosti nevidí – a řekla: „Měla jsem úžasný život“ a zavřela oči. Zavolaly jsme manželovi a synovi, aby se vrátili do nemocnice, a byli jsme všichni kolem její postele, když na Štědrý večer v 21.55 pokojně zemřela.

Utěšoval nás její klid a její uvědomění si své nadcházející smrti a to, že je se vším naprosto smířená. Myslíme si, že pravděpodobně existuje lékařský důvod, proč umírající halucinuje – jed v mozku, léky nebo nedostatek určitých chemikálií v krvi – ale bylo zvláštní, že to bylo uprostřed úplně normální konverzace a že toho věděla tolik o své blížící se smrti – dokonce až do posledního detailu, kdy řekla mé dceři, aby odešla – takže tam nebyla, když „upadla“.

Je zajímavé, že s blížící se smrtí se k ní „tito lidé“ stále více přibližovali, nejprve byli na zahradě za keři, až nakonec seděli na její posteli. A že „skutečný“ svět, ve kterém vedla naprosto racionální rozhovory se svou rodinou, byl hladce propojen s další realitou, ve které komunikovala s „těmito lidmi“. Je také zcela zřejmé, že dokonale dokázala rozlišit mezi dvěma realitami, které existovaly vedle sebe, a chápala, že „ty lidi“ může vidět jen ona, ale že to ostatní pochopí, až přijde jejich čas. Nakonec jí zřejmě její návštěvníci podali spolehlivou informaci, protože věděla, že příštího rána s nimi odejde.

Ačkoli jsou tyto vize nejčastěji hlášenými zážitky na konci života, existuje jen velmi málo studií tohoto jevu. Nejobsáhlejší je pilotní studie Karlise Osise a Erlendura Haraldssona z let 1959-60, která provedla dotazníkový průzkum mezi 5 000 lékaři a 5 000 sestrami. Z nich 640 (6,4%) odpovědělo a u 190 následoval osobní pohovor. Provedli dva další průzkumy, jeden ve Spojených státech v letech 1961-4 a jeden v Indii v letech 1972-3. Tyto průzkumy ukázaly, že většina zážitků se odehrávala při jasném vědomí a že u nich existuje výrazná kulturně daná odlišnost. V průzkumu ve Spojených státech to byla zjevení mrtvých příbuzných a přátel, kteří umírajícího nejčastěji odváděli (v 70% případů). Živí lidé v této roli figurovali mnohem méně často (v 17% případů) a náboženské osobnosti ještě méně často (ve 13%). V indických zkušenostech byly naopak nejčastějšími společníky náboženské postavy jako jamadútové (50%), poslové boha smrti Jamy známého z hinduistických a buddhistických textů. Ti podle tradičního pojetí přicházejí pro osoby, které nevedly řádný život, a jejich přítomnost souvisí s tzv. terminálním neklidem, kdy jsou umírající velmi rozrušeni a personál jim podává uklidňující prostředky. Tento jev bývá personálem často příbuzným zamlčován, aby byli ušetřeni dalšího stresu. Pouze u 29% se objevila zjevení mrtvých příbuzných nebo přátel a u 21% zjevení živých lidí. Výzkumný vzorek týmu dr. Fenwicka se velmi podobná americkému průzkumu, i když náboženské osobnosti byly viděny ještě méně často (náboženské postavy 2%; příbuzní 70%; gesta vítání nebo rozpoznání známých osob 28%). V něco více než čtvrtině případů se u umírajících předpokládala vize návštěvníka, protože umírající se choval, jako by někoho viděl, usmíval se na znamení, že ho poznal, nebo natahoval ruce jako na uvítanou. Téměř vždy byli těmito návštěvníky příbuzní nebo blízcí přátelé. Cizí osoby byly viděny jen zřídka a příbuzní je často popisovali jako nějakého dávno mrtvého nebo neznámého příbuzného. Tým dr. Fenwicka nedostal žádné zprávy o zjevení živých lidí.

Ačkoli lidé se silnou křesťanskou vírou mohou „vidět“ zjevení spojená s jejich náboženstvím, stávalo se to poměrně zřídka. V křesťanské tradici to byli například strážní andělé jako průvodci duše do ráje, ale zjevili se jen zřídka; v jednom případě je doprovázelo růžové světlo a v jiném umírající těsně před smrtí slyšel anděly zpívat. Otec Chrise Alcocka byl slyšen, jak vyjednává s anděly o odložení svého odchodu. Chris jel ze Skotska do Gloucesteru k lůžku svého umírajícího otce, ale porouchalo se mu auto. Jeho sestra oznámila jejich otci zprávu o zpoždění.

Moje sestra slyšela tátu, jak ve svém pokoji s někým velmi rozrušeně mluví. Ze strachu, že tam proklouzlo a rozrušilo ho jedno z jejích dětí, vešla dovnitř, aby se podívala, co se děje. Byl tam ale jen táta v posteli. Moje sestra se ho zeptala, s kým mluví. Odpověděl: „Říkal jsem andělům, že ještě nejsem připraven jít!“ Věděl, že přijedu a byl odhodlaný zůstat naživu, dokud ho neuvidím.

Tato okolnost, kdy umírající čekají na někoho z příbuzných, je velmi častá. Další zajímavý jev pozorovaný nemocničním personálem je, že často lidé umírají jakoby pohromadě, v určitém časovém rozmezí, jakoby si je nějaký průvodce „vyzvedl“ jako skupinu.

Je zřejmé, že vize na smrtelné posteli nezávisí na náboženské víře a matou a udivují věřící i nevěřící. Chris Alcock k výše uvedenému zážitku poznamenává: „Všichni přítomní lidé (i já) byli praktikující katolíci, ačkoli tento jev nemá nic společného s naší vírou. Všichni jsme byli překvapeni, jako by byl překvapen kdokoli s jinou vírou nebo bez ní.“

Další z dotazovaných vypověděl o smrti své staré tety, ženy s celoživotním a hluboce zakořeněným přesvědčením, že smrtí vše končí. Mnohokrát o tom diskutovali, protože on sám vždy pochyboval o absolutní konečnosti smrti. Když umírala, požádala, jestli by si mohla se svým synovcem promluvit chvíli o samotě. „Berte,“ řekla mu, „nakonec jsi měl pravdu.“

Je zajímavé, jak často tyto zážitky zmatou očekávání. Judy Whitmore, která byla 33 let sestrou a je velmi dobře obeznámena s vizemi na smrtelné posteli, vyprávěla o přítelkyni, kterou ošetřovala a jejíž zkušenosti se vůbec neshodovaly s jejími dřívějšími názory na posmrtný život.

Starala jsem se o svou kamarádku, která měla jednoznačný názor, že posmrtný život neexistuje. V posledních několika hodinách se velmi uklidnila a pravidelně se probouzela z bezvědomí. Přitom jasně a šťastně říkala fráze jako „Brzy to budu vědět“, „Jsem připravena jít hned“ a „Je to tak krásné“. Po vyslovení těchto frází okamžitě upadla opět do bezvědomí. Byla očividně spokojená, šťastná a vyrovnaná. Pro mě i jejího partnera to byl úžasný zážitek.

Ať tyto vize považujeme za produkt umírajícího mozku nebo ne, jejich hodnota pro osobu, která je má, je přínosná. Asi měsíc před svou smrtí manželka Ivana Martina často vyprávěla, že zcela zřetelně u paty postele viděla svou matku, která se jí zjevovala jako mladá žena:

Řekl jsem: „Jsi si jistá, že se ti to nezdálo?“, na což odpověděla: „Dokážu rozeznat sen od toho, co jsem viděla.“ Vypadala velmi šťastně a nic víc neřekla, i když jsem cítil, že ten zážitek na ni měl obzvlášť uklidňující účinek. Nepřičítám tomu všemu nic nadpřirozeného, ​​protože jsem k podobným událostem cynický. Jsem fakticky ateista. Nemyslím si, že existuje něco víc než to, co se odehrává v hlavě člověka, uvnitř níž je vše, co se týká našeho bytí. Když zemřeme, nic dalšího není.“

Pan Martin se také ptá, proč má tyto zkušenosti tak relativně málo lidí. Část odpovědi zní, že stále vlastně nevíme, jak časté jsou, ačkoli zprávy personálu z pracovišť paliativní péče, stejně jako ohlasy široké veřejnosti, jak je zřejmé ze zmíněných diskusních fór, naznačují, že jsou pravděpodobně mnohem častější, než si kdokoli dříve myslel. Na přítomnost vize často usuzují přihlížející z toho, jak se umírající člověk chová, spíše než z toho, co říká – a často samozřejmě v době, kdy zemře, již nemůže mluvit. Může to být změna výrazu – jeho tvář se rozzáří, jako by viděl někoho, koho poznává a miluje – nebo se může natahovat směrem k nějaké neviditelné osobě A také samozřejmě nemáme žádný způsob, jak zjistit co prožívají osoby těsně před smrtí v bezvědomí, i když výzkum zážitku blízké smrti naznačuje možnost, že by i ony mohly zažívat něco podobného.

Jaké jsou hlavní charakteristiky těchto vizí? Všichni svědkové se shodují na tom, že se odehrávají v reálném prostoru.  Často si v okamžiku smrti sestra nebo příbuzný, který je s umírajícím pacientem, všimne, že se upřeně dívá do určitého rohu místnosti nebo natahuje ruku, jako by k němu někdo přicházel, nebo jeho oči sledují někoho, kdo se pohybuje po místnosti.

Manželka muže, který umíral na mozkový nádor, podala tuto zprávu o posledních chvílích svého manžela:

Upadal do bezvědomí.  Když jsem se na něj podívala, upřeně hleděl na něco před sebou. Po tváři se mu pomalu rozlil úsměv, jako by zdravil někoho známého. Pak se klidně uvolnil a zemřel.

Žádná zpráva nepopisuje, že by oči umírajících náhodně bloudily po místnosti. Vždy se dívají na nějaký konkrétní cíl a jejich pozornost je absolutně upřena na něj. To nenaznačuje zmatenost či halucinaci, ale vnímání subtilní paralelní reality.

Zajímají nás vaše zážitky, zvlášť pokud patříte ke zdravotnickému personálu, a předem za ně děkujeme.